Архе
Я підійшов до моржевого хвоста - він закінчувався лапами-плавцями, що
зрослися докупи, - обхопив його руками і потягнув. Морж не впирався, але від
того, що мені так просто вдалося зрушити з місця таку тушу, я відчув себе як
уві сні. Поки я затягував його назад до кімнати, він кілька разів глянув на
мене через плече, - шкіра на шиї бралася глибокими лискучими складками, -
глянув не то осуджуюче, не то з німим проханням. Сумним поглядом він
проводжав недосяжні тепер дверці холодильника, а їх вигнуте відображення в
очах тварини робилося чимраз меншим.
Морж брикнув хвостом, вирвавшись із моїх рук. Мотнув головою і, натрапивши
поглядом на шафу, трохи підповз до неї. А потім почав методично тертися
бивнями об її кант, здираючи при цьому лак. З глибин його жирної горлянки
чулося задоволене гурчання, як із забитого слиною гелікона. Найбільшу
насолоду морж отримував, коли шерехатий кант шафи шкрябав його ясна. Від
такої картини я й собі провів язиком по яснах і подумав, що час уже почистити
зуби.
Не відкладаючи цю справу надовго, пішов у ванну. Понюхав по дорозі долоні -
вони пахли тюлькою. Капа на ліжку теж, мабуть, просмерділася.
Але то все дурниці.
О третій точно на місці плювка я чекав свого нового знайомого. Я згорбився і
час від часу пошарпував лівим кутиком рота, імітуючи нервовий тик - входив у
роль потворного, але до біса харизматичного, до того ж трохи божевільного
хіміка-експериментатора.
Побачивши, якими вкрадливими, плюшевими кроками наближається П'явка, я
подумав, що роль трохи божевільного буде, можливо, не зовсім тою. Доречнішою
видалася та, котру про себе я звав так: Поранений в Голові/ П'є Зеленку.
- Здоров, Бабу, - кинув я недбало. - Канапку будеш? Свої перекуски я зазвичай
носив у чорних кульках на
сміття. Перехожі розцінювали це як акт екстремізму.
П'явка секунду вирішував, наскільки безпечно для кар'єри та здоров'я брати до
рук ту страшну архітектурну вигадку з трьох лопат житнього хліба і низки
майонезних катастроф, яку я назвав канапкою. Врешті відмовився, і я в гордій
самотності віддався провансальному божевіллю.
Витерши з носа дрібки й злизавши з целофану залишки «Провансалю», я дбайливо
склав пакет і запхав до кишені.
- А нашо він тобі? - перевіряючи тривожні здогадки, поцікавився П'явка.
152
153
Я струшував з бороди крихти і, мов між іншим, кинув:
- Та от, клей буду нюхати.
- Та, клей? А ти нюхав вже колись? А взагалі, як ти ставишся до наркотиків? А
ти пробував колись якісь наркотики? От я не знаю, я не таяк всі, от я би, знаєш, я би наркоманам безплатно давав шприци, бо ж вони так само люди, і їх
також можна зрозуміти, але, знаєш...
Під інтенсивним обстрілом глибинних П'явчиних думок ми брели вздовж
незнайомих мені будинків і спортивних майданчиків, де діти відкривали сезон
весняних Олімпійських ігор - таких, якими ті були ще за Античності. Я почав
було міркувати над цією загадкою антропології, як П'явка переможно вигукнув і
підбіг до стовпа, що ряснів облізлими оголошеннями. Він глянув на мене і
поманив рукою.
- Дивися! Ми знайшли їх!
Я ще раз глянув на олімпійців і підійшов до стовпа. На зеленому тлі афіші
червоніли великі літери:
ОПЕРА СКРИПУ
пророчить:
сьогодні ввечері -
метаантропологія у 3-х частинах
ЧАСТИНА1 скрип a capella
UNDERGROUND ENVIRONMENT
за будинком №17 біля спортмайданчика
Бормашина - директор обласної клініки спадкових
патологій Хосе Паскуда
Гальмуючий трамвай - майстер скрипу Антиноль Zsuf Іржаві гойдалки - мисткині-
психопатки Ірина
та Євдокія Цокман Скрип дверей і замків - квінтет сиріт-аутистів
з обласної клініки спадкових патологій
Гвіздок програми - крик-jam-session «Urban Sounds» відСЕСТРИЧОК-ІСТЕРИЧОК
ЧАСТИНА 2 бенефіс сезону п'єса не для всіх: АРХЕ
класична опера скрипу в стилі inteligent creak, neurodance та kamikaze-experience
вокал - Іпомея Кобблепотт (ВІД «Смерть у під'їзді») аранжування - dj Огидоманов scratch'n'dust effects - Хашдрахр Міазма kamikaze-experience dope-show - dj гагребельний a.k.a. Мышонок Розенбаум trypthamine-освітлення -
Хассан ібн Саббах (Клуб кольоромузики ім. Чурльоніса, м.Одеса) початок ЧАСТИНИ 2 о десятій вечора у приміщенні Опери скрипу (тут і зараз) ЧАСТИНА З Пітекантропія:
презентація нового сузір'я Північної півкулі неба ОПІВНОЧІ - СВЯТКОВИЙ
ФЕЄРВЕРК!!!
- Оце і є «Опера скрипу»?
- Шо, ніколи не бував? Дикий там днює і ночує.
- Це шо - клюб-кафе у них таке?
- Не знаю. Я тільки раз там був, але мені не сподобалося, знаєш, дуже вже на
музику не схоже, може, я занадто консерватор - так, погоджуюсь, але...
Принаймні тобі страшенно пощастило, шо ми знайшли афішку, - нє, клас, шо не
кажи! - ти зможеш познайомитися з їхніми ідеями на практиці, до речі, а ось і
спортмайданчик, про який в афіші. Класно - тільки стій і слухай.
Я постояв і прислухався.
154
155
- Може, це не сьогодні? - озвався я по кількох нотах тиші.
- Сьогодні, не хвилюйся. Мені друзі розказували, шо в них афішки тільки один
день висять - саме тоді, коли має бути якась акція. Пам'ятаю, раз якось я, Толік з третьої групи і Мирося...
П'явка замовк і нашорошив вуха. Він нахмурив чоло. Тишу прохромив далекий
крик. Потім ще один - наче хтось кликав собаку.
Знову стало тихо, тільки кричали дітлахи. Я озирнувся довкола - дерева, червона стіна. Коробки гаражів, знову дерева. Обгороджений сіткою спортивний
майданчик. Мокро і сніжно. Ґалчать ворони.
Неподалік старий у береті вигулював таксу. Пес подивився у мій бік із такою
жовчною підозрою, що мене осяяла здогадка: собаки грають у нашу Гру тільки
тому, що та наразі їм не заважає вести власну. Згадалися клінічні посилання
афіші. Невже невидимі психотерапевти-спостерігачі виходять на прямий контакт?
Крик почувся знову.
Він тривав півхвилини, і я зауважив, як повернулися на крик вуха пса і голова
його власника. Старий озирнувся, глянув на годинник і витяг з-за пазухи
диктофон. Підніс прилад до очей, перевірив, чи світиться червоне вічко, і
сказав тихцем кілька слів.
Десь загримотів по металу молоток. Наче порскання макухою приголосних.
Я озирнувся в пошуках джерела звуку (а заразом і чогось, що за настроєм
нагадало про себе, як про жирний шрифт). На балконі у відчинених навстіж
дверях стояла якась дівчина. Вона прислухалася до кожного звуку з тим самим
виразом зосередженості на лиці, що й у старого меломана з диктофоном.
Поціновувачі сучасної контркультури, - вирішив я.
Знову закричали, зовсім близько - може, навіть з-за рогу. Йому відповів
інший, виразно жіночий, що линув із
протилежного боку. Крик відбився від червоної цегли і завертівся лункою
луною, а мене осяяло. Я наче вловив той особливий урбаністичний колорит
звуку, який хотіли передати невідомі актори Опери скрипу. Черговий крик, високий і хрипкий, обірвався сухим скрипом, схожим на гальмуючий трамвай.
П'явка з нудьгуючим виразом підійшов до мене і сказав, що варто б нам уже
рушати. Я озирнувся довкола, наче намацуючи джерело цього дивного настрою, настрою сітки товстих літер, тої гостроти зору і легкого свисту у вухах від
переповнюючої чашу тиші сили. Відходить - і тільки й того, що бавитися
словами.
Поки П'явка розважав тишу довкола мене своїми І спостереженнями за зовнішнім
світом, мої думки, мов за 1 велінням серафима, вознеслися у світлі простори
ідей.
Я бачив себе укладачем енциклопедії сучасної контркультури. Зі швидкістю
світла я вже описував найдико-винніші, найнечисленніші субкультури, кількісно
в десять, ?; п'ять чи навіть дві (та що там - ОДНА! ОДНА!!!) людини, І