Собор
- А як воно там ще обернеться, - час покаже. - В голосі його з'явилась казенна непривітність. - Бо на впливове начальство може знайтися ще впливовіше, таке, що правильну позицію займе. Отже, рано, кумо, тобі та твоїм однодумцям радіти, собор той і сьогодні залишається ще під великим знаком питання.
- А кому він заважає? - здивувався Баглай. - Навпаки, приїжджим би делегаціям його показувати, як отой їхній Тадж-Махал. Я, коли їхні дива оглядав, і наш собор не раз мені згадувався… Були і на Україні майстри. Були чудодійці.
Лобода глянув на годинник і, згадавши, що в нього ще справи, з холодною квапливістю розвітався з Баглаями. Вірунька гострим поглядом провела його огрядкувату, сердиту постать.
- Ну й кум… Такий компанійський, з усіма запанібрата, простолюддя не цурається… Зверху жарти, анекдоти… корзини Шпачисі піддає… Добрячок. А знаєш, який він буває злий? - І, щоб не залишити сумніву, додала енергійно: - Злішого, мабуть, на всю Зачіплянку нема, а ми його ще кумом взяли…
І розповіла, як випадково була свідком такої сцени (це коли за соборну таблицю шум піднявся). Стоячи якось у садку, бачила, як віч-на-віч зустрілися посеред Веселої двоє: цей висуванець і Хома Романович - учень із своїм учителем колишнім.
- Щось, видно, дошкульне сказав учитель Володьці, бо ти бачив би, яке в нього обличчя зробилося… Просто як у розлюченого пацюка! Ошкірився, аж засичав на старого: «Виходить, рано вас реабілітували! Рано! Ото маєте арифметику, то й занишкніть, якщо не хочете вдруге в тундрі загоряти!» Отак до свого вчителя. Якби його влада, то, мабуть, завтра відправив би старого назад у тундру. Недаром його й завкомівці декотрі наші остерігаються: страшний, підступний і мстивий, кажуть, у тебе кум! Ні перед чим не зупиниться…
- Хай і страшний, але не кожен тепер його боїться, не ті часи, - заспокоїв Віруньку Іван. І вона згодилась: так, не ті часи, страх із людей потроху виходить, менше стає заляканих…
- І кумом його давай більше не вважати.
- Розжалувала?
- Раз і назавжди, - твердо сказала Вірунька.
Іван махнув рукою:
- Метушняк. Порожній діяч…
І більше не стали про нього.
Тут у павільйоні гарно. Прохолодний вітерець тягне з Дніпра, приємно обвіває роботяг після цеху. В парку людей ще мало, кілька поодиноких пенсіонерів куняють на лавах перед літньою естрадою; чортове колесо ще непорушне; на карусельній розмальованій тачанці, теж непорушній, знайшла собі пристанище безжурна парочка - солдат з дівчиною: сміючись, їдять бублика, відкушують від нього по черзі - раз він, раз вона, а другий бублик, ще цілий, дівчина тримає в руці про запас…
Гурт заводської молоді поспішає до причалу, серед них двоє підручних Баглаєвих - з ними він уже бачився сьогодні; на ходу хлопці весело помахали своєму майстрові:
- На простір, на острови! Перевіримо, чи на місці вони, чи бюрократ який-небудь не проковтнув!…
І віддаляючись, знов обмірковують щось своє, молоде, регочуть, - над гуртом вилунює розгонистий голос довгов'язого Льоньки Бабича:
- Ото був би номер! Ох і номер!
- Смішним чимось пообідали хлопці, - зауважила Вірунька і стала потім ділитися з Іваном одним із своїх профспілкових клопотів, що, правда, більше стосувався Марії з восьмого крана. Сьогодні була комісія її чоловікові, він у неї без руки з фронту. Весь день Марія переживала, навіть залізним рукам крана передавалось, що жінка в неспокої. А як їй бути спокійною? Хотілось би й Віруньці в когось допитатися, для чого щороку на перекомісію тягти отих безруких та безногих. Невже думають, що в котрогось із них за цей час рука або нога виросте?
- З безглуздям чинуш, Вірунько, ще нам воювати та воювати, - почула сумовите у відповідь.
З'явились на алеї ще якихось троє у синіх спецівках, зупинились коло сатиричної газети «Гаряча прокатка». Один із них, важкоплечий, з міцним загривком, на когось дуже схожий… О, та це ж Таратута!
Баглай гукнув йому:
- Здоров, Семене!
Таратута обернувся зарослим, сірим обличчям і, побачивши Батлая з дружиною, поважки рушив до них, щось миркнувши перед тим своїм компаньйонам.
- Здоров, здоров, Баглаю… Хінді - русі бхай-бхай… Вирішив розгулятись на рупії? Ну, частуй тоді. Бо мені ж ви так і не дали заробити.
Іван сам наточив Таратуті пива, посунув кухоль: частуйся, мовляв, на здоров'я… Баглаєві не хотілося зараз повертатись до тієї неприємної історії з Таратутою, котрий теж був на Бхілаї деякий час, був, та не добув… Рука Таратутина без зайвих припрошень потяглася до кухля - важка, набрякла, з срібною каблучкою, що аж у тіло врізалась на товстому пальці.
Вірунька, не приховуючи цікавості, розглядала перстень.
- На обручку дивишся? - губи Таратутині ворухнулись у кривій усмішці, а в пригаслих очах змерехнув хижуватий холодок. - Оце і вся пам'ять про Бхілаї. Знаєш, які після того в Союзі на мене нарахування зробили? Збирався «Волгу» купити, та плакала моя «Волга». Даром тільки на права здавав.
- Ти де тепер?
- Був на заводі металоконструкцій. А зараз знов на прокатку вернувся… Ото ж, бачиш, з пляшкою в руках прокатали. Ще й підпис який дали: Гуляйгуба. Та я й не ображаюся. Хай покепкують - хоч над своїм роботягою… Отак і тече життя. Розмінюєм червінці літ на мідяки буднів…
За час, відколи вони не бачились, Таратута помітно змінився: під очима з'явилися міхурі, обличчя брезкле, сіра втома на ньому лежить.
- З жінкою помирився, Семене?
- З якою? - лукаво той блимнув з-під брови спершу на Івана, потім на Віруньку.
- Законну маю на увазі.
- Розкололи глек остаточно… Рідня пішла війною. Був Таратута потрібен, поки рекорди ставив, або рйкорди, як ми там у Бхілаї говорили. Поки премії носив. Тоді раднаргоспівське начальство не соромилось з Таратутою родичатись, у зяті взяло, в Бхілаї послало. - Свою скаргу він адресував зараз більше Віруньці, яка, здається, слухала його співчутливо. - А коли повернувся без лаврів переможця… Та що там говорити, - Таратута одним духом осушив кухля. - Потовклось по мені життя. А тепер і свої роботяги погрожують викишкати з бригади: уже вони, бачиш, переросли Таратуту, уже він їх ганьбить…
Справді ж, видно, нелегко живеться цьому їхньому заводчанину. Стрижена їжаком Семенова голова іскриться потом, давно не мита, бездоглядна. Після роботи й під душ не став - якийсь аж мурий увесь. Дивлячись на Таратуту, кинутого, занехаяного, Баглай відчув щирий жаль до товариша. Досить іноді буває отак одного погляду, однієї якоїсь нотки в голосі, і вже ти простив, відійшов, уже душа наллята добротою прощення.
- Хочеш, Семене, до мене в бригаду? Переходь, візьму.
- До мартена? На переплавку? У вас жарко. Якби десь на водній станції - той би мені клімат підійшов.
- Туди вас багато охочих, - вкинула Вірунька невдоволено. - А хто ж метал даватиме? Чи хай жінки і до мартенів стають?
Таратута надпив із другого кухля.
- Люди гинуть аа метал. Колись гинули за жовтий, а в нас за чорний. Де ще так вичавлюють, як на металургійному? Скільки не давай, усе мало, усе женуть, усе штурмівщина. Давай норму, давай дві, а жити коли?
- Кому як, - зауважив Баглай. - Для мене це і є життя.
- Знаєм, для тебе життя металурга - це гордість, шана, портрети в газетах, а як на мене, то краще вже дріжджами на базарі з-під поли торгувати… або човни заводські стерегти. Вичавлять тебе, а тоді ще й у вікно сатири, усім на посміх, Гуляйгубою продражнять. А що вони знають про мене? - Таратута скривився в гримасі. - Може, я людина в собі? Може, я не по графіках жити хочу?
- Далися тобі ті графіки, - погамував усмішку Баглай.
- Для тебе вони закон, це я знаю. Ти заради графіків розбитися ладен… Честь династії і так далі…
- А що? - образилась Вірунька. - Це ж Баглаї! Потомствені металурги! Честю своєю дорожать, слава їм даром не приходить.
- А за мною ніякої слави, нема чим дорожити, - похилив свою немиту голову бесідник. - Хіба що гуляйпільська яка-небудь, драна, гольтіпацька. Де тільки що сталося - так одразу тебе й на підозру беруть. Сталось під віадуком убивство, чули, мабуть? Справжніх слідів не вистежать, а Таратутою не забули поцікавитись: де тієї ночі був? А він цілу ніч у заводі ішачив!