Вибух
— Чотири бараки під черепицею перед хутором. Мій другий від дороги.
— Подивись уважно, — примружився майор, — може, якийсь непорядок на хуторі. Зайві люди…
— Зробимо! — аж витягнувся Мишко. Нараз шморгнув носом і запитав ніяково: — А можна у вас дізнатися?..
— Що?
— Як нам бути? Ми ж свої, радянські, і мені треба в армію.
Майор перезирнувся з іншими військовими.
— У Сведбургу є наш військовий комендант, — пояснив. — Він розпорядиться.
— А нам можна не працювати?
— На німців? — зареготав капітан. — Тепер нехай фріци на нас працюють.
Лише на мить Мишко уявив собі самовдоволеного, бундючного й жорстокого Кальтца, як запрягає коней у бричку, а він, Мишко Галайда, підганяє його, гримає навіть — і мимовільна усмішка розтягнула губи.
— Подобається? — запитав капітан.
— Чого б ні?
— А якщо так, — сказав майор владно, — то слухай уважно. Ми зараз поїдемо, а ти на нас чекатимеш. Попитай у своїх, чи не помітили щось підозріле. Війна йде, й почувайся військовим. Збагнув?
— Слухаюсь, — зовсім по-військовому відповів Мишко, навіть смикнувся, щоб відкозиряти, та вчасно згадав, що без кашкета. — Слухаюсь, товаришу майор, — повторив ще раз, дивлячись на Бобрьонка так віддано, що в того не лишилося жодного сумніву: зробить усе, як наказано.
Майор уже вмостився на передньому сидінні, коли Мишко, наважившись, мовив:
— А можна мені ще запитати?
— Давай.
— Оце ви казали, що тутешніх селян розпитуватимете. То хотів повідомити: є тут один німець, дуже гарний, і наші кажуть: комуніст.
— Що? — різко обернувся Толкунов. — Що ти верзеш?
У Мишка витягнулося обличчя.
— Так кажуть… — повторив нерішуче. — Та й одну нашу дівчину врятував. Вона захворіла, німці наших не лікували, а він прийшов і вилікував.
— Лікар?
— Фельдшер.
Толкунов посміхнувся зневажливо.
— Ну й що? — сказав жорстко. — Він дівчиськові пігулку дав, а ти й вуха розвісив. Комуніст!..
— Я ж не тверджу, люди гомонять…
— Усіх не переслухаєш.
Майор зробив знак Толкунову, аби сідав до машини. Коли рушили, зауважив:
— Даремно ти… Треба зустрітися з цим фельдшером.
— Зараз ти мені почнеш торочити, — люто сіпнувся капітан, — що всіх фріців не можна однаково стригти…
— Це не я, — заспокійливо мовив Бобрьонок. — Ти “Правду” читав? Там чітко сказано: є гітлерівці і є німецький народ… Ти в Мохнюка попитай, — озирнувся на старшого лейтенанта, який впродовж останніх хвилин сидів мовчки, — він різних німців набачився.
— На мене не посилайтеся, — відмахнувся той. — Я весь час серед есесівців та іншого кодла…
— По-моєму, тут, куди пальцем не тицьни, всюди есесівець чи ще якась погань… — не здавався Толкунов. — Бреслау хто боронить? Есесівці? От і зваж: німець є німець…
Бобрьонок заперечливо покрутив головою.
— Ні, — сказав упевнено, — не можу з цим погодитись. — Він насунув кашкета на лоб і поправив автомат на колінах — попереду вже зовсім близько видніли будиночки Гарца.
Мишко стояв на бруківці, не звертаючи уваги на нетерпляче форкання вороного, поки машина з червоними командирами не зникла за горбочком. Не міг повірити, до кінця усвідомити, що розмовляв щойно зі своїми, сам майор дав йому завдання. Нарешті скочив на коня, хвисьнув лозиною і помчав, не розбираючи дороги, озиминою. Справді, чого шкодувати: і жеребець німецький, і поле, і будинки під чужою червоною черепицею.
З кухні, де мати готувала їжу для всіх робітників фон Шенка, пахло засмаженим гусаком — настільки смачно, що в Мишка перехопило дихання. Мати щось мішала у великій каструлі, побачила сина й посміхнулася йому.
— Зголоднів? — запитала. — Зачекай трохи, зараз досмажиться.
— Мамо, — мовив Мишко якось жалібно, — не поспішай, мамо, бо через дві години сюди приїдуть наші. Червоні командири, розумієш, я щойно розмовляв з ними, мають справу в Штокдорфі й заїдуть…
— До нас?
— Я ж кажу, мають справу, й мусимо нагодувати.
— Ти сам бачив наших? — не повірила.
— Щойно.
Мати впустила ложку, та задзеленчала на кам’яній підлозі, а мати ступила крок і сіла на лаву.
— Слава тобі, господи… — Підвела руку, певно, щоб перехреститися, та знеможено опустила її. Заплакала й повторила: — Слава тобі, господи, дожили…
4. Мисливський будинок фон Шенка заховався серед дубового гаю на схилі горба. З його вікон відкривалася широка панорама навколишніх ланів. Мисливським цей будинок можна було назвати лише умовно: старий фон Шенк взагалі ніколи не брав рушницю в руки, а граф Генріх фон Шенк лише двічі чи тричі вполював зайця — та й взагалі що за полювання, коли заради паршивого зайця треба мало не цілий день місити багно на полях?
Потроху будинок, споруджений предками Шенків ще у вісімнадцятому сторіччі, переобладнувався — про первинне його призначення нагадував лише хол, прикрашений вепрячими головами та оленячими рогами. У залі на першому поверсі граф Генріх поставив білий рояль, купив модерні меблі й наїжджав сюди з друзями у веселій компанії вродливих дівчат. З давніх часів у будинку збереглися лише дзвінкі металеві гвинтові сходи й потаємний хід з другого поверху в підвал, де граф Генріх обладнав спальню і куди зникав з черговою коханкою під час гульбища.
Кілька разів до компанії Шенка потрапляв і штурмбанфюрер Краус. Молодий граф похвалився своїм тайником, і саме про нього згадав штурмбанфюрер, обираючи об’єкт, де можна було б сховати документи “Цепелінам.
Та й взагалі штокдорфівський мисливський будинок — місце, куди не кинь, зручне, усамітнене: до найближчого хутора два кілометри, а за парком рівне, засіяне озиминою поле, чудовий майданчик для приземлення невеличкого літака.
У потаємній кімнаті розташувалися Кранке з Валбіциним. Правда, в цілому вони проводили час нагорі. Гауптштурмфюреру тут подобалось: з двох широких вікон бібліотеки проглядаються підходи до будинку, поміж дубами видно дорогу, й непомітно під’їхати до маєтку неможливо. З тилу крутий горб, зарослий густими кущами, отже, за появи нежданих гостей можна своєчасно спуститися до схованки в підвалі, де стояла рація, — тут мали одержати від Крауса сигнал про прибуття літака.
На першому поверсі улаштувалися старий камердинер графа Георг та управитель маєтку Кальтц. Власне, в плани Крауса не входило перебування Кальтца в мисливському будинку, та управитель з’явився уже після від’їзду шгурмбанфюрера, повідомивши, що втік від східних робітників — вони відкрито загрожували йому розправою.
Кранке поморщився, та мусив примиритися. Зрештою, коли все йтиме за планом, завтра-післязавтра прилетить Краус, а там хоч потоп. Мудрим все ж виявився цей король Людовік, дарма що паршивий француз. Кранке зробилося боляче: от і французи збунтувалися, ще недавно сиділи тихо й були щасливі тим, що фюрер не зруйнував їхній Париж, а тепер, як і оця дика східна орда, сунуть до Берліна, навалилися з усіх боків — росіяни, англійці, американці, французи, — і навіть вермахт, найкраща в світі армія, мусить відступати.
Невтішні думки про вермахт і поразки на фронті так засмутили Крайнє, що він прогавив коня і програв партію Валбіцину. Це остаточно зіпсувало йому настрій, гауптштурмфюрер ображено відмовився від наступної партії і примостився в зручному кріслі біля розчиненого вікна — лише кінець квітня, а вже спека, і немає кращих ліків для заспокоєння нервів, ніж споглядання природи.
Дуби ще не розвинулися, та підлісок зазеленів, а просто перед ганком зачервоніли виплекані Георгом тюльпани. Краса, спокій, і просто неможливо повірити, що росіяни зовсім поруч, і їхні машини чи навіть танки щохвилини можуть з’явитися на штокдорфівській дорозі. Уявивши це, Кранке розгублено загасив сигарету в кришталевій попільниці, догідливо поставленій Георгом на підвіконні. Старий і досвідчений слуга побачив, що Кранке сподобалось зручне шкіряне крісло біля вікна, і одразу поставив поруч на підвіконня попільницю: панам треба догоджати, передбачаючи навіть невисловлені бажання.